13
SEVERNE OD SUNDSVALLU opustil Joona pobrežie a odbočil na cestu číslo osemdesiatšesť smerujúcu do vnútrozemia popri rieke Indalsälven.
Po dvoch hodinách jazdy autom sa blížil k odľahlému domovu pre mládež.
Spomalil a zabočil na úzku štrkovú cestu. Slnečné svetlo sa predieralo pomedzi vysoké jedle a prebleskovalo medzi kmeňmi.
Mŕtve dievča, zamyslel sa Joona.
Kým všetci spali, niekto ho zabil a uložil do postele. Podľa miestnej polície sa páchateľ musel správať veľmi agresívne a použil hrubé násilie. Nemali nijakého podozrivého a na cestné uzávery bolo už neskoro, informovali však všetkých policajtov v kraji. Predbežné vyšetrovanie viedol inšpektor Olle Gunnarsson.
Tesne pred desiatou odstavil Joona auto pred vonkajšou policajnou zátarasou. V priekope pri ceste bzučal hmyz. Les sa rozostupoval a tvoril veľkú čistinu. Na svahu klesajúcom k jazeru Himmelsjön sa v lúčoch slnka leskli mokré stromy. Na plechovej tabuli pri ceste si Joona prečítal: Birgittagården, špeciálne výchovné zariadenie pre mládež.
Joona kráčal k červeným budovám, zoskupeným okolo dvora, pripomínajúcim typické miestne hospodárstvo. Pred nimi parkovala sanitka, tri policajné autá, biely mercedes a ďalšie tri vozidlá.
Uviazaný na lanku medzi dvoma stromami neprestajne štekal pes.
Pred hlavnou budovou stál starší muž s mrožími fúzmi a pivným bruchom v pokrčenom ľanovom obleku. Všimol si Joonu, ale netváril sa, že by sa chystal pozdraviť. Došúľal si cigaretu a oblizol papierik. Joona prekročil ďalšiu zábranu a muž si dal cigaretu za ucho.
„Som pozorovateľ zo štátnej kriminálky,“ oznámil Joona.
„Gunnarsson,“ predstavil sa muž. „Inšpektor.“
„Mal by som sledovať, ako pracujete.“
„Hej, kým nebudete zavadzať,“ skonštatoval muž a vrhol na Joonu chladný pohľad.
Joona sa pozrel smerom k veľkému domu. Technici už boli na mieste. Miestnosti zalievalo svetlo reflektorov a okná neprirodzene intenzívne žiarili.
Z budovy vyšiel bledý policajt. Rukou si zakrýval ústa, zbehol dole po schodíkoch, oprel sa o stenu, predklonil sa a zvracal medzi žihľavu rastúcu okolo suda na vodu.
„Dopadnete rovnako, keď pôjdete dnu,“ vyhlásil s úškrnom Gunnarsson smerom k Joonovi.
„Zistili ste už niečo?“
„Vôbec nič… Oznámili to v noci, volal kurátor z domova… Daniel Grim. O štvrtej ráno. Bol doma, býva na ulici Bruksgatan v Sundsvalle, a chvíľu predtým mu zatelefonovali odtiaľto… veľa toho nevedel, keď to oznamoval, iba toľko, že dievčatá stále kričali niečo o krvi.“
„Takže prvá informácia prišla od samotných dievčat?“ uisťoval sa Joona.
„Áno.“
„Nevolali však na tiesňovú linku, ale kurátorovi do Sundsvallu.“
„Presne tak.“
„Cez noc tu nebol nijaký personál?“
„Nie.“
„Nemal tu niekto byť?“
„Zrejme,“ odvetil Gunnarsson unaveným hlasom.
„Ktoré z dievčat volalo kurátorovi?“ vypytoval sa Joona.
„Jedna zo starších chovankýň,“ informoval ho Gunnarsson a nazrel do svojho poznámkového bloku. „Bola to Caroline Forsgrenová… ak si však dobre pamätám, telo nenašla ona, ale… je to poriadny zmätok, do izby nazrelo viacero dievčat. Môžem povedať, že to je naozaj nechutné. Jednu z nich sme zobrali do nemocnice. Bola hysterická a zdravotníci si mysleli, že to bude najlepšie.“
„Kto prišiel na miesto prvý?“ spýtal sa Joona.
„Dvaja kolegovia… Rolf Wikner a Sonja Rasková,“ odvetil Gunnarsson. „Potom som prišiel ja… tak o štvrť na šesť a zavolal som prokurátorke… asi si cvrkla od strachu a kontaktovala Štokholm… a teraz máme na krku vás.“
Usmial sa na Joonu, ale nebol v tom ani náznak sympatií.
„Podozrievate niekoho?“ chcel vedieť Joona.
Gunnarsson sa nadýchol a spustil ako na prednáške.
„Moje dlhoročné skúsenosti mi hovoria, aby sme sa spoľahli na osvedčené metódy… musíme sem dostať ľudí, začať s vypočúvaním svedkov, zaistiť stopy…“
„Môžem sa ísť pozrieť dnu?“ spýtal sa Joona a zahľadel sa na dvere.
„Neodporúčal by som to… čoskoro budeme mať fotografie.“
„Chcel by som sa pozrieť na obeť, kým sa ňou pohne,“ vysvetľoval Joona.
„Ide o hrubé násilie, veľmi surové a agresívne,“ vyhlásil Gunnarsson. „Páchateľ musel byť veľký. Po usmrtení uložil obeť do postele. Nikto si nič nevšimol, až kým jedno z dievčat nešlo na záchod a nestupilo rovno do krvi, ktorá vytekala spod dverí.“
„Bola ešte teplá?“
„Počúvajte… komunikácia s dievčatami nie je práve ľahká. Sú vystrašené a celý čas nahnevané, protestujú proti všetkému, nepočúvajú, jačia na nás… Keď sme ich prinútili prekročiť pásku, aby si zobrali z izieb nejaké veci, iPody, balzamy na pery a bundy, a chceli sme ich odviesť do chatky, dve z nich utiekli do lesa.“
„Utiekli?“
„Pred chvíľou ich chytili, ale… musíme ich presvedčiť, aby sa vrátili dobrovoľne, ležia na zemi a dožadujú sa, aby ich Rolf odniesol na pleciach.“
14
JOONA SI OBLIEKOL ochranný odev, vyšiel po schodíkoch a vstúpil do veľkého domu. V predizbe bzučalo chladenie reflektorov a vzduch sa už zohrial. Silné svetlá odhaľovali každú maličkosť. Vo vzduchu sa vznášal prach.
Joona pomaly vykročil po nášľapných doskách položených na drevenej podlahe. Jeden z obrazov padol na zem a sklené črepiny sa leskli v silnom svetle. Chodbou sa všetkými smermi rozbiehali krvavé stopy topánok, viedli najmä k východu a späť.
Dom si zachoval veľkostatkársky štýl. Na stenách žiarili vyblednuté farebné vzory a priečky a komíny zdobili tekvice potulných maliarov z Dalarny.
Ďalej v chodbe stál policajný technik Jimi Sjöberg a svietil si zeleným svetlom na čiernu stoličku, na ktorú predtým aplikoval špeciálne farbivo Hungarian red.
„Krv?“ spýtal sa Joona.
„Na tomto nie,“ zamrmlal Jimi a pokračoval v hľadaní so zeleným svetlom.
„Našli ste niečo nezvyčajné?“
„Volal nám Erixon zo Štokholmu a prikázal nám, že sa nemáme dotknúť ani najmenšieho mušacinca, kým to Joona Linna neschváli,“ odvetil s úsmevom.
„Za to som vám vďačný.“
„Takže sme ani poriadne nezačali,“ pokračoval Jimi. „Rozložili sme tie prekliate nášľapné dosky, všetko nafotili a nafilmovali… Dovolil som si odobrať na chodbe vzorky krvi, aby som aspoň niečo poslal do labáku.“
„Výborne.“
„A Siri zaistila odtlačky v hale, kým ich nerozmazali…“
Jeho kolegyňa Siri Karlssonová práve demontovala mosadznú kľučku dverí do izolačnej miestnosti. Opatrne ju vložila do papierového vrecka a podišla k Joonovi a Jimimu.
„Chce sa pozrieť na miesto činu,“ vysvetľoval Jimi.
„Je to dosť hnusné,“ ozvala sa spopod rúška. V očiach sa jej zračila únava a vypätie.
„To som pochopil,“ pritakal Joona.
„Ak chcete, môžete si radšej pozrieť fotografie,“ navrhla.
„To je Joona Linna,“ objasnil jej Jimi.
„Prepáčte, netušila som.“
„Som tu len ako pozorovateľ,“ doplnil Joona.
Sklopila zrak, a keď znova vzpriamila hlavu, stále sa jemne pýrila.
„Všetci tu o vás hovoria,“ povedala Siri. „Chcela som len… že… že ma nezaujíma nejaké interné vyšetrovanie. Teším sa na našu spoluprácu.“
„Ja tiež,“ odvetil Joona.
Nehybne stál, načúval bzukotu lámp, sústredil sa a vnútorne sa pripravoval prijať vnem, ktorý ho čakal, a nepodať sa pritom inštinktívnej reakcii odvrátiť zrak.
Lars Kepler - Svedkyňa ohňa. Preložil Miloš Švantner, vydal Ikar.
Flora Hansenová o sebe tvrdí, že je médium, a živí sa tým, že organizuje seansy a predstiera rozhovory s mŕtvymi. Po záhadnej vražde v Birgittagardene, domove pre mládež s poruchami správania, však odrazu trpí víziami, ktoré sú až príliš reálne. Zavolá na štokholmskú políciu a ohlási neuveriteľné skutočnosti. No len jeden jediný detektív je ochotný počúvať ju – Joona Linna. Pátranie prebudí ničivé sily, tie sa neúprosne dajú do pohybu a zavedú Joonu do nebezpečného konfliktu s osobou z jeho dávnej minulosti.
Podobne ako Hypnotizér (Ikar 2010) a Zmluva podľa Paganiniho (Ikar 2011) aj krimiromán Svedkyňa ohňa vydržal celé mesiace na prvom mieste medzi najpredávanejšími knihami vo Švédsku a stal sa rovnako ako predchádzajúce Keplerove knihy medzinárodnou senzáciou.
![Lars Kepler - Svedkyňa ohňa](https://ipravda.sk/res/2013/07/28/thumbs/lars-kepler-svedkyna-ohna-nestandard1.jpg)